Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Мені теж сняться кошмари.
Або той самий сон знову й знову…
скоріше так.
Продовжуй.
-Дивовижно! -Годі.
Так, але це просто фантастика!
Це…
-Ти зірка! -Досить.
Годі вже.
Це правда. Давай далі.
Ну ж бо.
Вона йде…
по розпеченому вугіллі.
-Овва! -Не перебивай мене.
Вибач.
Просто це так круто. Не знаю, як ти це робиш.
Востаннє я була така щаслива до того, як кинула пити.
У них щелепи відвиснуть.
Коли ти вийдеш.
Бо ти мусиш піти.
Ти ж підеш, правда?
Так. Мабуть.
Ні.
Ти підеш.
Ясно?
-Інакше я тебе вб'ю. -Агов, спокійно.
Ти підеш.
Пообіцяй мені.
Добре.
ЧАСТИНА ТЕБЕ
Вона йде переді мною…
по розпеченому вугіллі.
Я не бачу її обличчя.
Вона не обертається.
Я кажу… Практично кричу: «Агов!
Ти можеш повернутися?»
Але нічого не відбувається.
Вона не слухається.
Дякую.
Гаразд, подивимося.
Аґнес Сван.
Аґнес Сван?
Аґнес Сван немає? Ні?
Тоді йдемо далі.
Я тут.
-Так. -Пробачте.
-Ноелю, вона мусить прийти. -Сьогодні Вальпургієва ніч!
-Не будь таким занудою. -Занудою?
-Занудою. -Не… Негарно так казати.
Не будь такою злюкою. Ти знаєш, чому так.
Так, знаю, але я сумую за нею.
Угадайте хто!
-Юлія! -Привіт. Як ви?
Привіт, любий.
-Привіт. -Як ти?
Добре.
Желейки зі смаком коли?
-Так. Смакота! -Привіт. Прийдеш сьогодні?
-Так. -Буде офігенно!
-Може, караоке поспіваємо? -А ти хочеш?
Так.
Тільки не це!
-Підемо до вогнища? -Нізащо!
Чорт!
Що вдягнеш?
Хотіла спитати, чим ти хотіла б
поласувати завтра, в твій день.
-Байдуже. -«Байдуже»?
Це ж твій день народження!
Вибери щось смачне й дороге.
Я така рада, що всі питають, як пройшло прослуховування.
-О, боже… -Ні.
-Люба! -Агов!
Ну ж бо. Іди сюди.
-Як усе пройшло? -Непогано.
-Ні, я впевнена, що чудово. -Ти не знаєш.
-А що далі? -Сьогодні прийде імейл.
Де буде написано:
«Вітаємо, Аґнес!
Ти отримала роль!
Ти найкраща!
Ми зроду не бачили кращих!»
-Так і буде. -Прекрасно!
-Агов? -Заходь!
Мамо, вода кипить.
-Привіт! Як ти? -Добре. А ти?
Добре.
Вечеря майже готова.
Чудово.
-Привіт! -Вітаю, Каріно.
-Як ти? -Добре. А ви як?
Добре, дякую.
-Привіт, Аґнес. -Привіт!
Як справи?
-Добре. А твої? -Добре, дякую.
Овва, торт!
Ми щось святкуємо?
Ні. Схоже, Аґнес не хоче.
-Що? -Я цього не казала.
То відсвяткуймо сьогодні. Не чекаймо.
-Ні, я не згодна. -Трішки?
-Я за. -Скуштуємо шматочок?
Ще хтось хоче?
Це мій торт.
Я сказала: «Ні».
Ні.
-А я сказала: «так». -Агов!
-Ні. -Чому ти сперечаєшся?
Але…
Ми сидимо вдома вже… Скільки тижнів, Ноелю?
Чотири.
-Довше. -Ти не просто так сидиш удома.
Що ти…
Наче ми про це не говорили.
Скільки разів ми про це говорили?
Скільки ще ми до цього повертатимемось?
-Це глухий кут. -Ми ж домовилися.
-То ти триматимеш мене під замком? -Юліє. Годі.
-Я вже доросла. -Так, я зн… Справді?
-Так. -Я сказала: «Ні».
Я однаково піду. Сьогодні Вальпургієва ніч.
Ти живеш під моїм дахом.
Так, то будь вдячна.
Чому я тебе не відпускаю?
-Не знаю. -Не прикидайся.
-Я не питиму. -Поглянь на мене.
Ти поводишся, наче ми про це не говорили.
Ноелю, привезеш мене додому об 11?
Дякую, Ноелю, та це нічого не змінює.
Це нічого не змінює.
І страждати від похмілля в день народження сестри — не круто.
-Це нічого, мамо. -Усе гаразд.
Не втручайся.
-Скажи, що ти не проти. -Не втручайся.
Так. Дякую за вечерю.
-Я не питиму! -Ні, але…
Скільки ще разів мені…
Я тобі нагадаю. Ти була, як мале дитя.
Я несла тебе!
Привіт.
Привіт. Можна тут сховатися?
…розважатися із друзями?
-Ти триматимеш мене під… -Ти й сама знаєш!
Як тобі це? Не знаю, чи хочеш ти щось…
«Чортів Омоль»?
Бо, знаєш, якщо це…
У тебе гарний смак.
Дякую.
Я знаю кожен рядок цього фільму напам'ять.
Ні.
-Не може бути. -Так.
-Ні. -Знаю.
Доведи.
Довести? Ти мені не віриш?
Можна писати книги про всіляку психологію…
й масові вбивства.
Я страшенно хочу стати моделлю.
Гадаєш, я зможу?
Думаю, так.
-Вдягайся. -Що? Я?
-Так. Ти. -Навіщо?
Мама відпустить мене, якщо ти підеш зі мною.
-Куди, до Естер? -Так. Тож бігом одягайся.
Одягти це?
Чи, може… це?
Оте.
Це?
Одягну це, чорт забирай.
Гаразд, покваптеся.
Ти дивачка.
Ти також.
-Справді? -Так.
А я хочу бути дивачкою. Або…
Не дивачкою, а… Я не хочу бути такою, як інші.
Хоч іноді мені здається, що я така, як усі.
Це не так.
Знаєш, чого я боюся?
Що залишуся в Омолі. Що ніколи не поїду звідси.
У житлових районах не можна розпалювати вогнище.
Можна! Сьогодні ж Вальпургієва ніч!
-Це роблять щороку. -Тебе можуть арештувати.
-Що ти таке кажеш? -Це правда.
Ти постійно щось вигадуєш.
Секундочку, підправлю макіяж.
Зараз…
Будь ласка.
Ось, випий решту.
Що це?
Зачекай.
Я… трішки тобі допоможу.
-Іди сюди. -Що тепер?
-Іди сюди. У тебе такі гарні губи! -Агов, що це?
Трохи причепуримо тебе.
Ну що, ходімо.
-Ні. -Зачекайте.
-О, є! -Так, гаразд.
Ось так!
Уперед, Естер. Покажи нам!
Покажи!
Ні!
Гаразд, це…
-Вгадайте хто! -Юлія!
-Привіт усім! -Ти така гарна! Овва!
Привіт!
-Як ти? -Іди сюди.
Привіт!
Чорт, тебе бракувало на вечірках!
-Що це за веселощі такі? -Привіт.
-Як ви? -Добре.
-Що відбувається? -Юліє…
Привіт, Аґнес!
Привіт.
-Привіт. -Привіт.
-Тобі весело?
-Дуже. -Так.
Еге ж.
Зараз буде весело.
Одна — тобі, одна — мені. Ось.
Не може бути!
«Це історія — про…»
Ну ж бо!
Настав час для шоу!
Гаразд.
Ну ж бо!
Юлія!
АМІР САЛМАН СПЕКТАКЛЬ: КАСТИНГ
Дістало вже!
Контролюєте мене, як кляті наглядачі.
Що ти робиш? Що не так?
За тебе хвилюються.
-Юліє, куди ти? -Я йду додому.
-Юліє! -Відвези Аґнес.
Відійди!
Юліє.
Пробач.
-Я приведу Аґнес. -Добре.
Аґнес!
-Аґнес! -Що?
Ми йдемо додому.
Юлія хоче додому, тож ми, мабуть, підемо. Гаразд?
Юліє!
Може… сядемо?
Що? Ні.
Ми зробили…
-Усе, що могли. -Так? Ні.
Але, на жаль…
Пробачте, але хіба…
-Я хірург. -Даруйте, може, я щось плутаю, але…
-Я провів операцію… -Ні, чим ви займаєтеся зараз?
Я хірург.
І я прооперував вашу доньку, яку привезли сюди.
А хто лікар?
-Я. -Ви?
Добре. Тоді чому ви не там, чому не рятуєте її?
Я знаю, що це важко.
Можна мені поговорити з кимось іншим? Я не можу… Ви мене слухаєте?
-Я чую вас. -Так.
-Я розумію. -Я…
-Але, на жаль… -Ні.
Ні.
-Мені шкода. -Ні, йдіть геть.
Геть.
-Чи можу… -Геть.
О, боже. Я не можу дихати.
О, боже мій.
Що… Чому ти дзвониш о такій порі?
Що сталося?
-Алло! -Так…
Що сталося?
Юлі…
Що? Сонечко, я тебе не чую. Що сталося?
Га?
Скажи щось.
Ю…
Ні, я не можу…
Щось із Юлією?
Що ти сказала? Я тебе не чую.
Юлія.
Вона померла.
Не бійтеся
Бо ось таємний знак
Ім'я, що з вами всюди, куди ви йдете
У вашій самоті
Берег є, що до світла веде
Не бійтеся
Ось чути кроки вдалині
Не бійтеся
Ось гавань у тіні
Її не бачите
Та до неї ви йдете
Настане день
Й ім'я Його ви вголос назвете
Любов і мир зсилає
Але від нас нічого не чекає
Куди ти?
До школи.
Я сказала їм, що ти ще побудеш удома.
Так, знаю. Але…
Так, до зустрічі.
Які плани на вихідні?
Не знаю. Я думала, що можна…
просто відпочити.
-Може, подивимося фільм? -А може, повеселимося?
Гаразд.
Чудово.
Побачимося після німецької.
-Привіт. -Привіт.
Привіт.
-Як ти? -Добре.
-Гарний був похорон. -Авжеж.
Заходьте!
Вітаю.
Привіт.
Заходь.
Хотіла подякувати за те, що ви дали мені роль,
і сказати, що я залюбки… зіграю.
-У спектаклі. -Так? Чудово.
Присядь.
Уявляю собі… що ти зараз переживаєш.
Мій брат також помер через нещасний випадок, коли я був приблизно твого віку.
Коли почнуться репетиції?
Я…
наробив дурниць, яких не слід було робити.
Та коли я задумався над тим, яким він хотів би мене бачити, і…
Так.
Так я й опинився тут.
Приходь завтра о 15:00.
-Ні. Просто… Ні! -Будь ласка, покажи!
-Будь ласочка! -Годі.
Ну покажи!
Заспокойся…
-Ти голодна? -Так, трішки.
-Будеш бутерброд? -Звісно.
Подаси ніж для масла?
Дякую.
Бери, що хочеш.
АҐНЕС 17!
Пробач.
АҐНЕС
СОНЕЧКО
МЕНІ ТРЕБА БУЛО ВИБРАТИСЯ З ДОМУ
Я В БАБУСІ ДЗВОНИ, ЯКЩО ЩОСЬ БУДЕ ПОТРІБНО
ЛЮБЛЮ ТЕБЕ
Аґнес!
Агов, Аґнес!
Поговоримо?
«АЛКЕСТА» ЕВРІПІД
Привіт.
Боже, вибач. Просто ти…
-Ти дуже схожа на… -Так, пробачте.
Ні. Це було так… сильно.
Привіт. Як ти?
-Добре. А ви як? -Добре.
Що сталося?
Просто… Це топ Юлії.
Ми…
Купили його, коли були в Берліні.
Ідемо обідати?
-Звісно… -Так.
-Ходімо з нами. -Так.
Знаєш Адріана Гаґерфорса?
Так, ми разом ходимо на французьку.
А що?
Він стоїть надворі.
Ні!
-Адріан. -Припиніть.
-Ні, все було не так погано. -Я сумувала.
Ну ж бо, годі.
-Я так давно тебе не бачила! -Годі. Ні.
-І я думала про… -Фанна запала на Адріана.
-Ні. -Запала.
-Ні. -Так, тож…
Минулої зими, на різдвяній вечірці…
-Що ж, твоя сестра… -Досить.
Вона вирішила, що…
…Фанна й Адріан були б чудовою парою. Отже…
Фанна підходить.
Вона не знає, що сказати, тож бере пиво й відкриває його з…
чуттєвістю.
-Я не можу це слухати. -Адріане.
Це було дуже дивно, бо Адріан, звісно ж, був накурений.
Він іде.
Заспокойтеся.
-Привіт, як справи? -Привіт.
-Привіт.
-Радий тебе бачити.
І я тебе.
Хотів спитати, чи ти сьогодні прийдеш.
Що…
У мене сьогодні вечірка.
Приходь. Із Лідією.
Гаразд. Веселощі.
Чудово.
Аріведерчі.
Привіт.
Привіт. Аґнес!
Я багато про тебе думав.
Хочеш пройтися?
У мене репетиція.
-Я не можу. -Тоді я зачекаю.
Не вийде, бо я йду на вечірку Сема.
Я лише хочу поговорити.
Мені страшенно сумно.
Бувай.
Прошу. Аґнес!
Нікому не показуйте.
Не треба лякатися.
Це лише гра, щоб розігрітися.
Нічого дивного не буде.
ГНІВ
Добре.
Аґнес.
Будеш першою?
Я не знаю, що робити…
Що в тебе?
Це завдання непросте.
Гаразд. Спробуймо так…
Ви могли б трішки посунутися?
Давайте відійдемо.
Підійди до мене.
Ближче.
Я хочу, щоб ти закричала на весь голос.
Спробуй.
Що?
На весь голос. Покричи.
Ну ж бо.
Не смійтеся.
-Це важко. -Так, я розумію.
Усі ми — актори.
Тож…
Спробуй побути кимось іншим.
Подумай про когось, хто не посоромився б голосно закричати.
Так?
-Ходімо, вип'ємо чогось. -Так.
-Можна самим наливати? -Не знаю.
Тут є склянки?
Так, здається, тут.
Їх треба просто занурити?
Не знаю.
Привіт.
-Привіт. -Привіт.
-Як ти? -Добре, а ти?
-Чудово. -Привіт. Ти така гарна!
-Ти теж. -Так?
Сем, ясна річ, не може встати.
-Фанно! -Так.
Але… Так, Семе, я вже йду.
-Привіт, Семе. Як ти? -Серденько, йди сюди.
-Привіт, Семе. -Привіт.
-Ой!
-Ти така красуня, ти це знаєш? -Дякую.
Лідіє, ти це знаєш? Не забувай про це.
-Дякую. -Так.
-Семе… -Так.
-Усе гаразд? -Так. Семе!
Не… найчудовіше.
-Семе! -Я хочу у воду.
Семе.
Ні, Семе. Ти зараз упадеш.
Семе!
Гаразд, годі вже. Візьми себе в руки.
Семе. Семе, ні.
Семе! Ні, серйозно. Серйозно, Семе.
Але я боюся.
-Годі, Семе. -Але хочу.
Потанцюймо.
Ну ж бо!
Гаразд, наступний.
Хто наступний?
-Ти? -Через мій труп.
Аґнес?
Так, ти проти мене. Ну ж бо.
Аґнес!
Добре.
Заспокойтеся.
Давайте!
Уперед!
Аґнес!
Ой! Годі!
-Перерва на шот. -Так.
Час випити.
-Що будеш? -Що?
-Що будеш? -Я буду…
щось міцне.
Може, вип'ємо текіли?
Я принесу.
Якого біса ми розсілися?
Ой!
Угадай хто!
Ти принесла…
…склянки?
Мені треба…
Привіт.
-Привіт. Ой! -Як ти?
Добре.
А ти як?
Добре.
Фанно?
-Так? -Якою вона була, коли напивалася?
Хто?
-Чому всі зніяковіли? -Аґнес, годі.
Якщо вам цікаво, одяг у неї зичу не лише я.
Мама також це робить.
-Але… -Аґнес.
Це не так уже й складно.
Я завжди думала, що це дуже-дуже складно.
-Та це не так. -Аґнес, прошу. Годі.
-Припини! -Не треба.
Досить, припини.
-Віддай! -Припини!
Віддай!
Просто…
Ти можеш припинити це? Годі!
-Якого біса… -Але…
Де Каріна?
У бабусі.
Як ти?
Нормально.
Дякую.
Хочеш макарону?
Так.
-Не хочу тебе лякати… -Що таке?
Запахло горілим.
Зменш вогонь.
-Зменш вогонь і додай це. -Ні, не…
Ні, не досолюй.
Трішечки.
Ні, легше. Легше!
-Ще трішечки. -Ні, заспокойся.
Агов, що…
-Що ти робиш? -Зварився.
Мені теж сняться кошмари.
Або той самий сон знову й знову. Скоріше так.
Кого цікавлять сни?
-Нудно! -Тихо! Хай продовжує.
Вона йде переді мною…
по розпеченому вугіллі, і я не бачу її обличчя.
Вона не обертається.
І…
-Я… -Дякую.
-Вибачте, я не змогла… -Ні. Не хвилюйся.
Вона розповідає про це вперше.
Вона тримала… це все в собі.
І зараз вона нарешті це озвучує.
Розумієш?
Гаразд, спробуймо ще раз.
Вона йде переді мною…
по розпеченому… вугіллі.
Вона не обертається.
І я не бачу її обличчя.
І я кажу їй…
Ні, практично кричу: «Ти можеш повернутися?»
Та нічого не відбувається.
Вона не слухається.
«Обережно».
Це її єдині слова.
«Будь уважна».
Але…
Але я була необачною, я ступила…
Я ступила на вугілля — і моя сукня зайнялася.
Усе…
Усе зайнялося вогнем.
Усе моє тіло палає.
І… Раптом вона обертається.
«Ну ось», — каже вона.
«А чого ти очікувала?»
І я не знаю…
Я не знаю, чого я очікувала.
«Просто так цього не дають», — каже вона.
«Не нам».
Дякую.
Гарно.
-Я в такому захваті… -Частина з усіма…
Здається, із цього щось може вийти.
-Що? -Це прекрасно…
Що ти робиш?
Візьми.
-Візьми це. -Так.
-Дякую. -Звісно.
Посунься.
А тоді можна…
Так.
-Ну ж бо… -Ось.
Якщо станеш ось там, то зможеш…
-Спіймати це. -Якого біса?
Я мочився в ліжко
до років 13-14.
Знаю. Це було проблемою, але це було…
-Не може… -Я навіть у лікаря був.
-Ні! -Так. Мені прописали таблетки.
На смак вони були, як пінопласт.
То було дуже дивно.
У нас був…
Такий маленький пристрій, як рація. Він кріпився тут.
-На плечі? -Так.
Я мусив спати у футболці чи майці.
Униз спускався дріт, чи то трубка.
-Не може бути! -Сюди. Так.
Що воно робило?
Там був маленький… маленький датчик.
-Який кріпився до білизни. -А, він реагував?
Так, він реагував, коли ось-ось мала…
Щойно з'являлася… сеча,
у штуці вгорі спрацьовувала сигналізація.
Так.
Боже, це так дивно!
Добре.
Так. Я також мочилася в ліжко, коли була маленька.
Справді?
-Тоді чому ти смієшся з мене? -Мені було не 13 років.
Ні.
Мені було сім. Може, вісім.
Так, це все змінює. Чи ні?
-Я хоча б не була підлітком. -Гаразд.
Але якщо подумати, той прилад мені б не завадив,
бо пам'ятаю, як я прокидалася від того, що змерзла.
А тоді…
Тоді, ну…
Що ж, я вставала і йшла в…
у кімнату Юлії, лягала…
у неї в ногах, як цуценятко.
Бо там було тепло.
Ходімо плавати.
Що?
Я хочу плавати. Поплаваємо?
Не так близько!
-Ні. -Серйозно?
-Ні. -Умієш лежати на воді?
-На спині? -Це можуть не всі.
-Не вмію. -Дивися і вчися.
Треба…
-Я вражений. -Дякую.
Ну ж бо, хлопці!
Хочу бачити, як ви відштовхуєтесь! Ногами!
Біжи за м'ячем!
Ну ж бо!
Сюди.
Максе!
Прекрасно!
Дякую.
Що?
Просто…
Цікаво, що ти знайшла його в такому хаосі.
-Усе не так погано… -Тут прибрати б.
Речі легше знаходити, коли вони на видноті.
-Організований хаос. -У мене все під контролем.
-Я точно знаю, де що лежить. -Так.
І… так.
Отже, тобі до вподоби образ…
не надто охайної людини?
Про що ти?
Людини, якій подобається затхлість і…
-Неприємний запах. -Припини.
Але… Ти живеш у бісовому гармидері.
-Ось що я хотів сказати. -Годі.
Не подобається — не дивися.
-Боже, так краще… -Так добре?
Набагато краще. Дякую, Аґнес.
Тут так спекотно.
Я маю маленький вентилятор.
Ідеально.
«Я маю маленький вентилятор».
Ні.
Зачекай.
Будь ласка, годі.
Пробач.
Пробач мені.
Отже, що керує Сельмою Лаґерлеф на цьому етапі життя?
Гнів? Горе?
Може, навіть кохання?
Про це пишуть книги й знімають фільми.
Я багато про це думав.
Але тепер мене цікавить ваша думка.
Хто що думає?
Ганнесе?
Петро?
Є охочі?
Агов, класе!
Прокиньтеся!
Устали, а прокинутися забули?
Аґнес, будь ласка. Відклади телефон.
Так. Пробачте.
Гадаєш, Сельма Лаґерлеф користувалася телефоном?
Ні. Ні, думаю, ні.
Ні, дякую. Поклади його й не чіпай.
Прийдеш в «Лаґрет» сьогодні?
Так, ну, я…
Вибач. Я постійно забуваю, що тобі ще немає 18.
Гаразд. Уперед, ще раз.
Мені теж сняться кошмари.
Або, скоріше, сон, що постійно повторюється.
Кого цікавлять сни?
-Нудно! -Тихо! Нехай продовжує.
Іди на своє місце.
Так. Сюди. Уперед.
Вона йде переді мною…
по розпеченому вугіллі.
-Я не бачу… -Стривай… Що ти робиш?
Ще раз, але цього разу з емоціями.
Це було з емоціями.
Ні, не треба.
Ну ж бо. Ще раз.
Нічого не розумію. Я роблю те саме, що вчора…
Ще раз.
Вона йде переді мною.
Народ, заспокойтеся. Це складна роль.
Ні, вона проста. Що я роблю не так?
Послухай.
Виступ — за кілька днів.
Я знаю.
-Треба зосередитися. -Я зосереджена.
Я зачитаю все знову й виправлю…
Знаєш, думаю, буде краще, якщо ти сьогодні відпочинеш.
Мені не треба відпочивати.
-Треба. -Ні.
Думками ти не тут.
Тут я, бляха!
Знаєш що? Ніхто тут так не розмовлятиме.
Досить.
Вчитель театрального мистецтва — як жалюгідно!
Перепрошую?
Що ти сказала?
Я сказала, що викладати театральне мистецтво в сраній школі — жалюгідно.
Вашому брату було б за вас соромно.
Ви йдете сьогодні?
Побачимося там.
ВИНО «КРОМА КАНТО»
Поклади це в холодильник.
Гаразд.
О боже, ой!
Щось зі спиною?
Ні.
Піду гляну, як там Аґнес.
Аґнес?
Аґнес!
Що це ти робиш?
Розвернися.
Я сказала, розвернися.
Що це таке?
-Що? -Так, що це таке?
Що смішного?
Чудово, що ти повернулася.
Ти п'яна.
-Так? -І що?
Ти нікуди не підеш у такому вигляді.
-Я піду, куди захочу. -І куди ж це?
-Гуляти. -Ні.
-Не в такому вигляді. -Так.
-Ні. Не в такому вигляді. -Я вдягатимусь так, як захочу.
Ні.
-Ні. -Відпусти мене.
Пробач.
Я знаю, що ти на мене сердишся, і я сумую…
Я так за нею сумую.
І я б хотіла поговорити.
-Поговоримо? -Ні.
-Так. -Ні.
-Зараз я тебе обійму. -Ні.
-Облиш мене. Ні. Відпусти. -Я тебе обіймаю.
-Мамо, відпусти мене! Мамо! -Ні.
Мамо!
Аґнес! Іди сюди.
Даруйте. Пробачте.
Заходьте.
Привіт.
-Усе добре? -Так.
-Привіт. -Привіт.
Покажете документи?
-Дякую. -Дякую.
-А ти маєш документ? -Хвилинку.
Дякую.
-Дякую. -Заходьте.
Дякую.
-Вип'єш чогось? -Так, чого завгодно.
Що? Гаразд.
Підходь до нас.
-Привіт. -Привіт.
Наллєте мені… будь-чого?
Що?
-Два рази що завгодно. -Гаразд.
Наступною співатиме Леа!
Я вас не чую! Оплески для Леї!
Дякую.
Привіт.
-Як ви? -Чудово.
-А ти як? -Прекрасно.
Хоча мама трохи капала на мізки.
Не знаю, що з нею.
Як тебе впустили?
Я взяла посвідчення Юлії.
Покажеш?
-Що? -Посвідчення.
Покажи його.
Ми з нею схожі. Мабуть.
Припини це.
Бо я… Я вже не знаю,
скільки ще витримаю.
Що?
Я не розумію, що… Чого ти добиваєшся?
Коли закінчиться ця гра?
Естер, заспокойся.
Але якщо це частина процесу скорботи…
-Естер… -Ні!
Я втомилася вдавати, що все нормально!
Зітри ці огидні блакитні тіні! Мене від них верне!
-Кому, як не тобі, це мало б подобатися. -Що?
Ти ж кохала її?
Ой, вибач. Це була таємниця?
Не думала, що вона розкаже? Вона розповідала мені все.
Я, мабуть, знала її краще за вас.
Судячи з усього.
Ти хоч приходила до неї?
Я не бачила тебе на кладовищі.
Ні разу.
Гаразд.
Ні.
Віддай посвідчення.
Віддай.
Я сказала, віддай! Відпусти!
Аґнес!
Куди ти? Знову тікаєш?
Я не можу на тебе дивитися.
-Що ти сказав? -Я не можу на тебе дивитися!
На що це ти не можеш дивитися?
Поглянь на мене. Я сказала, поглянь на мене!
Годі, Аґнес. Прошу, годі.
Прошу, я більше не можу!
Та поглянь же на мене!
Що не так?
Будь ласка, досить.
То навіщо ти зі мною спав, якщо не витримуєш нашої схожості?
-Аґнес, ти мене не слухаєш. -Відпусти!
Юлія була, як чорна діра.
Тобі це не потрібно.
Прошу, вислухай.
Ти й не уявляєш…
Ти не знаєш, що…
Пробач.
Щодня…
Я прокидаюся з думкою…
що я міг щось удіяти.
Так, але не вдіяв.
Ти не розумієш.
Того вечора, ти… Ти не знаєш, що тоді сталося.
-Що, на мою думку, сталося. -Я знаю, що сталося.
-Я знаю її все життя! -Ти не бачила деяких її сторін.
Ти не знаєш, наскільки з нею все було погано.
-Три роки… -Ні.
Три роки я бігав за нею, всюди її возив, дбав про неї.
Дбав, щоб усе було гаразд, щоб вона не заподіяла собі шкоди…
Годі брехати!
Що…
Що ти хочеш почути?
Що?
Годі!
Я також її любив, Аґнес.
Будь ласка, я маю тобі розповісти. Прошу.
Досить!
Ти не зрозумів? Це ти винен!
Ти винен, що її немає!
Аґнес, що ти хочеш почути?
Що я маю сказати? Що вона повернеться?
-Тихо! -Що?
-Замовкни! -Аґнес, вона померла!
Померла!
Бляха…
-Вона, бляха, померла! -Замовкни!
-Вітаю. -Привіт.
Увімкнете пісню Wake Me Up Авічі?
Юлія Сван.
Наступною вийде Юлія Сван із піснею Wake Me Up.
Юлія Сван!
Оплески для Юлії!
ЮЛІЯ СВАН — ЛІКАРНЯ РОСЕНДАЛА
МАМА: ПРОБАЧ МЕНІ
МЕНІ ТЕБЕ НЕ ВИСТАЧАЄ — Я ЛЮБЛЮ ТЕБЕ ПРОБАЧ
МЕНІ ТЕБЕ НЕ ВИСТАЧАЄ
Я ПРОСТО ХОЧУ ЗАСНУТИ Я ВЖЕ ВСЕ ПЕРЕПРОБУВАЛА
ПАНІКА. НЕНАВИДЖУ СВІЙ МОЗОК ВІН НЕ ЗАМОВКАЄ
ЛІКИ НЕ ДОПОМАГАЮТЬ ВІДМОВА ВІД АЛКОГОЛЮ НЕ ДОПОМОГЛА
ЩО МЕНІ ДОПОМОЖЕ?
ЯКЩО ЖИТТЯ ЗАВЖДИ БУДЕ ТАКИМ, МОЖЕ, ВОНО ТОГО НЕ ВАРТЕ
Аґнес?
Аґнес!
Так.
Вона вдома. Дякую, що сказав.
Сонечко.
Чому ти мені не розповідала…
Чому ніхто не…
Чому…
То був не нещасний випадок.
-То був не нещасний випадок, мамо. -О, господи.
Ні. Ми не знаємо. Серденько, ми не знаємо.
Але мені треба знати.
Я не знаю, що робити.
-Мені так боляче! -Так, я знаю.
-Знаю, що тобі боляче. -Так боляче, що я не можу дихати.
Я знаю, що тобі боляче, люба, але я поруч.
-Я не витримую! -Я поруч. Я обіймаю тебе.
Я знаю, що тобі боляче.
Знаю.
Я не можу…
Так, я знаю.
Чому ти не розповідала? Чому?
Я… Я не знаю.
Я хотіла.
Вона… Вона не хотіла.
Вона цього не хотіла.
Я мала це побачити.
-Я мала це помітити. -Знаєш що?
Я мала щось зробили.
-Ми мали щось зробити! -Ми були поруч.
Ми любили її.
Ти її любила, і я її любила.
Ми були поруч із нею.
-Ні, ми мали щось зробити. -Знаєш що?
Так. І ми були поруч, сонечко.
Ми були поруч. Вона це знає.
Вона це знає.
Я не можу…
-Ні. -Ні. Я тебе обіймаю.
Ми тут.
Ти і я тут.
Ми тут.
Послухай. Довірся мені.
Довірся мені.
Моє серденько.
Пробач мені.
СПОЧИВАЙ ІЗ МИРОМ
Привіт.
У тебе зараз урок?
Так, за кілька хвилин.
Тепер я все знаю.
Я…
Я не…
Я також не приходила до неї.
Я…
Не знаю, як це зробити.
Мабуть, ніхто не знає.
Нам було років по 11,
і ти знаєш, як Юлія завжди мусить перетинати межу.
На крок попереду від решти.
І, здається, ми спробували…
Ти ж знаєш, що мій тато любив тютюн, і він не…
…сховав його.
А потім ти, одразу ж після цього.
-Зачекай. -Агов, досить.
Що скажеш?
Дякую.
Залишилося десять хвилин. Приготуйтеся!
-Так. -Ось так.
-Привіт. -Привіт. Ти впораєшся.
Дякую.
У нас обмаль часу.
Ми маємо єдину можливість до світанку.
Хтось ще хоче поділитися?
Мені теж сняться кошмари.
Або той самий сон знову й знову…
Скоріше так.
Кого цікавлять сни?
Нудно!
Тихо! Нехай розкаже.
Вона…
йде переді мною.
По розпеченому вугіллі.
Я не бачу її обличчя.
Вона не обертається.
Я кажу їй…
Ні, практично…
Я практично кричу: «Ти можеш повернутися?»
Та нічого не відбувається. Вона не слухається.
«Обережно».
Це її єдині слова.
«Будь уважна».
Але я необачна, і я…
Ступаю на вугілля.
І моя сукня…
зайнялася.
Усе займається вогнем.
Усе моє тіло палає.
«Ну ось», — каже вона.
«А чого ти очікувала?»
І я не знаю. Я не знаю, чого я очікувала.
«Просто так цього не дають», — каже вона.
«Не нам».
Більше нічого я не пам'ятаю.
Ну, кажіть вже.
Що ти хочеш почути?
Я все зрозуміла.
Що ти зрозуміла?
Що я згоріла.
Врешті.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ ВІЛЬЯМУ 1997–2016
Переклад субтитрів: Анастасія Хома